Hortay Olivér – Fűrész Gábor

EGY ÚJ HIDEGHÁBORÚ KÜSZÖBÉN

Három mítosz, amelyet
megdöntött az orosz–ukrán konfliktus

Budapest, 2023

© Századvég Kiadó, 2023

Felelős kiadó: Századvég Közéleti Tudásközpont Alapítvány

Olvasószerkesztő: Pintér Kitti

Borítóterv: Albert Anna

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6436-30-6

Tartalom

ELŐSZÓ

A GYÁVA NYÚL JÁTÉK

FELEMELKEDÉS ÉS HANYATLÁS

AMERIKA MÍTOSZA

Mit jelent az ereszkedés?

Civilizációs ciklusok

Munkaerő-túlkínálat elve

Az elittúltermelés elve

Az instabilitás elve

Gazdasági ciklusok és külső rend

Birodalmi pontszám

A sokkok hatásai

A globalizáció visszaüt

A globalizáció paradoxonai

Szankciós politika

Támogatásháború

Hol tartunk most?

Következtetések

EGY BEFEJEZETLEN BIRODALOM

AZ EURÓPAI EGYESÜLT ÁLLAMOK MÍTOSZA

Válságok, amelyek lerombolták az integrációs kísérleteket

Profitálj globálisan, nyújtsd be a számlát lokálisan

Willkommenskultur – a befogadás kultúrája

Az elszalasztott „Hamilton-pillanat”

Az energiaunió bukása

Egyenlőbbek az egyenlők között

Távolodó elit

Háborús politika

Szankciós politika

Kína-politika

Vonzó eszme, gyenge működés

Következtetések

A NAGY KIÁBRÁNDULÁS

PROGRESSZÍV MÍTOSZOK

A haladás illúziója

Héják, galambok és hollók

A digitális orákulum

„Feminista” külpolitika

Egyetlen recept minden bajra: a progresszív versenyideológia

Érték és hiány

A régi-új politikai furkósbot

Az állam reneszánsza

Önsorsrontó klímapolitika

Az Európai Unió szereptévesztése

A nemnövekedés zsákutcája

A műtét sikerült, a beteg meghalt

Következtetések

HÁROM TANÁCS, HOGY ELKERÜLJÜK AZ ÜTKÖZÉST

BIBLIOGRÁFIA

Előszó

Az ember a teremtést képtelen felfogni, az elmúlást pedig feldolgozni. Az előbbit mímelni akarja és részt venni benne, az utóbbit pedig valamiféleképpen elkerülni vagy megakadályozni. A teremtés vagy születés, illetve az elmúlás tényei tudásunk és hatalmunk korlátaira mutatnak rá: az ember tudása és hatalma, miként önnön létezése is, véges. Az emberiség évezredes küzdelmei arról szólnak, hogy miként tudja a teremtést és az elmúlást valamiképpen ellenőrzése alá vonni, vagy megbékélni velük.

A megbékélés formáit leginkább az antik bölcselet és a hagyományos vallások révén ismerjük. A szókratészi „tudom, hogy nem tudom”, amely egy a saját tudásunk határait és a kérdések fontosságát kiemelő felfogás, ugyanúgy a conditio humana elfogadásáról szól, mint vallásaink tanításai. A megbékélés felfogása számot vet azzal, hogy a valóság teljessége sem nem megismerhető, sem nem irányítható.

A másik lehetséges út, hogy ezt a beletörődő alapállást nem fogadjuk el. Ez esetben az emberiség küldetése az, hogy megfejtse a teremtés titkát és elejét vegye az elmúlásnak. Míg a vallás a transzcendencia birodalmába űzi a megváltás képességét, a modernek számára a transzcendencia érdektelen, ezért nem is állapítható meg határ sem az emberi megismerés, sem az ellenőrzés terén. A megváltás lehetséges, csak meg kell találnunk a biztos tudás vagy az emberi örökkévalóság valamely receptjét, akár a tudomány, akár a politika révén,{1} nem is beszélve a „tudományos politika” megszámlálhatatlan próbálkozásáról. A teremtésre képesek leszünk egyre fejlettebb laboratóriumaink és a klónozás segítségével, örökkévalóságunkról pedig gondoskodik a mesterséges intelligencia – de ha az nem is, elérjük a kollektív örökkévalóságot valamely politikai mozgalom vagy örökké tartó birodalmiság által. E kísérletek kudarcával ma már könyvtárak vannak tele, ám az ember mégis képtelen beletörődni létezése végességébe, Bábel tornyának építése – különféle formákban – vissza-visszatérő projekt.{2}

Szent Ágoston hitvédő magnum opusát, az Isten városáról című művét többek között azért írta, hogy megvédje a pogányok támadásaival szemben, akik Róma hanyatlását azzal kötötték össze, hogy elhagyták korábbi, pogány isteneiket. Ágoston elválasztotta egymástól a látható történelem eseményeit és a transzcendens történelmet. Egyetlen emberi alkotás, így egyetlen ember által létrehozott politikai berendezkedés, birodalom sem tarthat igényt az örökkévalóságra, mert a végső megnyugvást, békét, szeretetet csak Isten tudja nyújtani. A látható történelemben birodalmak jönnek-mennek, ahogyan az ember, úgy alkotásai is végesek. A kereszténység épp ezért mindig elfogadta az ember intellektuális és erkölcsi tökéletlenségét, és az általa létrehozott berendezkedések ideiglenességét és szintén tökéletlen mivoltát.

A modernek a maguk módján visszatértek a pogány isteneikhez: csak a megfelelő tudományos törvény megfejtése vagy valamiféle alkímia szükséges, és garantálható az emberi és politikai örökkévalóság. Ha Istentől származik az Ige, akkor az ember létrehozza a mítoszt vagy ideológiát, amely teremtő forradalom lévén ezeréves birodalmakat alkot. A pogány istenek egymást váltják szükségszerű bukásaik után.

A revolutio, amelyből a forradalom szavunk is származik, a csillagászatból származó kifejezés, amely az égitestek körforgására utal. Ez a mozgás ciklikus, nem pedig lineáris. Machiavelli problémája éppen ez volt: miként lehet kitörni a felemelkedés és hanyatlás ördögi köréből? Hogyan lehet megállni a dicsőség állapotánál és azt megtartani? A politikai forradalom már nem fogadja el a felemelkedés-hanyatlás (születés, elmúlás) ciklikusságát, valamiféleképpen le kell győznie Fortunát.

A modernitás a végtelen körforgásból való kitörés programja: a megváltás lehetséges, és ehhez nincs szükség másra az emberen kívül. És noha az egyetemi világ már évtizedekkel ezelőtt leszámolt a modernitás illúzióival, e kötet szerzői szerint a nyugati politikát még mindig ezek az illúziók mozgatják.

A könyv három olyan mítoszt vagy ideológiát vizsgál meg, amelyek valamiféle megváltást ígértek, ám ehelyett megbénították az észszerű cselekvés lehetőségeit. E mítoszok/ideológiák tételei dogmákká merevedtek, és olyan Wunderwaffékba (vagy inkább Wunderbegriffekbe) helyezték a bizalmukat – globalizáció, liberális demokrácia, nemnövekedés stb. –, amelyek a ráolvasás ellenére nem váltották be a hozzájuk fűzött reményeket.

Az amerikai birodalom mítosza ismét Szent Ágoston bölcsességét látszik igazolni: bármilyen nagyhatalmi vagy hegemón helyzet szükségszerűen átmeneti jellegű, akármilyen stabilnak tűnik is.{3} Hidegháborús győzelmével az amerikai mítosz/ideológia egy időre egyeduralkodóvá vált, legalábbis a nyugati világban, és potens kihívók híján talán túlságosan is magabiztossá lett, figyelmen kívül hagyva az azon megjelenő kisebb-nagyobb repedéseket. A „liberális demokrácia” hidegháború utáni utópiájának ígérete az volt, hogy az egyenlő szabadok világa nemcsak egyre egyenlőbb és szabadabb lesz, de egyre nagyobb jólétben is fogunk élni: lényegi konfliktusaink megszűnnek, elértük a történelem végét.{4} Ez egyben az „ideológiák végét” is jelentette, egyetlen metaideológia egyeduralmával, a liberális demokráciáéval.

Ahogy megannyi önhitt emberi jóslat, ez sem tartott sokáig. Ma a világ megosztottabb, mint valaha, és nem csak akadémiai viták tekintetében: lassan kevesebb fegyveres konfliktusoktól mentes övezete van a világnak, mint amennyiben ilyen konfliktusok zajlanak. A legutóbbi „megváltás-projekt” láthatóan nem számolta fel az ellenségeskedéseket, szembenállásokat és súrlódásokat – csak szőnyeg alá söpörte vagy „kiszervezte” azokat. És ezek a konfliktusok most borzalmas erővel, hatványozottan térnek vissza.

Európa mindeközben a „mind szorosabb unió” álmát dédelgeti és próbálja létrehozni, miközben egyre kevésbé hagyja magát zavartatni az őt körülvevő valóság által. A progresszív mítoszok híveinek közös vonása, hogy az eszközöket – unió, globalizáció stb. – céloknak kezdték tekinteni, és minden cselekedetük e célok beteljesítésére irányul. A szlogenek, az ideológia hívószavai öncéllá váltak. A célokká változtatott eszközökért folytatott ideologikus küzdelem során Európa meggyengült, saját gazdaságát többé-kevésbé felszámolta, a valaha talán még létező önállóságáról nem is beszélve. Az Európai Egyesült Államokért küzdő föderalisták abba a hibába estek, amelyet Hayek végzetes önhittségnek{5} nevezett: hogy egy központ képes annyi tudásra szert tenni, amelynek révén központi tervezéssel megoldhatja problémáinkat. Az unió kudarcai igazolják a konzervatívok azon intését, amely szerint cselekedeteinknek mindig vannak nem szándékolt következményei. Ez esetben az „egyre szorosabb unió” tervéért való fáradhatatlan, dogmatikus küzdelem egy „egyre széttartóbb uniót” eredményezett, amelyben a gazdasági, bevándorlási és biztonsági válságok egymásra halmozódnak. Nemhogy az álom nem látszik beteljesülni, de az unió egyben tartása, esetleg jelentőségének igazolása is erősen kérdésessé vált. Az európai álmot a jelenlegiek közül egy válság is erősen veszélyeztetné, és jelenleg több sújtja egyszerre.

Pedig az ígéret úgy szólt, hogy az emberi tudás egyre csak gyarapodik, és bizonyos problémákat végleg magunk mögött hagyhatunk, esetleg örökké tart Európa békéje vagy megakadályozhatjuk a válságokat. Az az illúzió a felvilágosodásból örökölt mítosznak köszönheti jelenlétét, amely szerint problémáinkra léteznek tudományos válaszok, amelyek ennek köszönhetően biztosak is. A modernség karaktere gnosztikus, ám ezt ma inkább szakértelemnek nevezik:

„A válságok azonban összetett, a társadalom egészét érintő kihívásokat idéznek elő, amelyek helyes kezeléséhez gyakran nagyobb szükség van az egyes területek széttartó érdekeinek összekötésére, mint azok mély ismeretére. A koronavírus-járvány megjelenését követően például a médiában gyakori vendégekké váltak a virológusok és járványmatematikusok. A szerkesztők azonban elsősorban nem a meghívott szakértők kutatási területéhez szorosan kapcsolódó kérdésekben kértek iránymutatást, hanem össztársadalmi dilemmákban. A járványmatematikusokat nem a terjedési modellek típusairól és változóiról kérdezték, hanem hogy milyen lezárásokra lenne szükség a társadalmi katasztrófa elkerüléséhez. Csakhogy ez már nem kizárólag egészségügyi, hanem gazdasági és pszichológiai kérdés is, hiszen társadalmi katasztrófát nemcsak a pandémia terjedése okozhat, hanem például a lezárások által előidézett megélhetési válság is. A meghívott szakértő azonban – a legjobb szándék mellett is – javaslatában jelentős túlsúlyba helyezi az egészségügyi szempontokat a többi aspektussal szemben, hiszen azokról sokkal nagyobb tapasztalata van. Aztán amikor a nézők számára kiderül, hogy a tanács túlzó volt, a szakértőt hiteltelennek fogják gondolni.”{6}

A tapasztalat azt igazolja, hogy nem létezik a „biztos tudáson” alapuló tudományos válaszoknak olyan összessége, amely megoldaná a problémáinkat. Továbbra is szükség van a gyakorlati-politikai okosságra, amely a különféle szempontok szerint mérlegel és dönt. E döntések nem „tudományosak”, és nem is ígérnek biztos és univerzális megoldást, nem lehet őket levezetni a „tudományból”, sem pedig valamilyen ideológia elveiből. A politikai döntés szükségszerűen előnyben részesít – a szituációnak megfelelően – bizonyos megfontolásokat, és háttérbe szorít másokat. Sosem lehet biztos döntése helyes mivoltában, ám nem is ígéri a tudományos vagy politikai megváltást. A helyzet folyton változik, épp ezért a döntéskényszer is újra és újra megjelenik.

A nagy kiábrándulás azt jelzi, hogy a progresszió mítoszának mámorában fürdő nyugati elit mégsem fog tudni megszabadulni a politikai döntések terhétől és az azokkal járó felelősségtől, ahogy a conditio humana egyéb tökéletlenségeitől sem. Nem fogunk soha megérkezni az Utópiába, viszont még talán nem késő visszafordulni a békés, rendezett, civilizált élet célkitűzéseihez, amely nem tökéletes, cserébe élhető.

Harari bestsellerének, a Homo Deusnak a fülszövege meglehetősen rosszul öregedett. Így szól: „Legyőztük a pusztító éhínséget. Megfékeztük a gyilkos járványokat. Véget vetettünk az öldöklő háborúknak. De mihez kezdjünk ezután? Kíséreljük meg legyőzni az öregedést? Próbáljuk meg kicselezni a halált? Tegyük az embert istenné?”{7} Ez a rövid marketingszöveg remekül illusztrálja a progresszió mítoszát: az emberiség soha korábban nem látott boldogság felé halad, e haladás folyamatos, kumulatív és teleologikus. A folyamat végén minden olyan dolgot „legyőzünk”, amely még korlátokat szabott az emberi akaratnak, tetszés szerint teremtünk és felszámoljuk az elmúlást is.

Ehhez képest a valóság jelenleg úgy néz ki, hogy a világot megbénította egy világjárvány, az orosz–ukrán háború mellett kitört egy Harari hazájában is, és a nem feltétlenül jól táplált, ám rohamosan gyarapodó tömegek minden bizonnyal megindulnak Európa felé, méghozzá milliós tömegekben (nem is beszélve azokról a közel-keletiekről, akik szintén útnak indulhatnak a legújabb háborúnak köszönhetően). A progresszívek mindig a bukott Ikarosz hibájába esnek: túl magasra akarnak repülni, ahol megolvad a viasz.

A haladásnak valójában az emberi állapottal együtt járó egyetlenegy rosszat sem sikerült kiirtania a világból. Tökéletlen mivoltunk megmaradt, és így megmaradtak az ezekből fakadó súrlódások is, amelyek olykor fegyveres konfliktusokká, háborúkká duzzadhatnak, korlátozott értelmünk pedig valójában nem képes uralma alá hajtani a valóságot. A modernek sorozatos kudarcai után lehet, hogy érdemes volna újra megfontolni a régiek és a vallás érveit, amelyek saját végességünkre és ideiglenességünkre emlékeztetnek minket. Ezek kétségtelenül kevésbé lelkesítőek, ám talán segítségükkel elkerülhetjük a következő Nagy Tervek zsákutcáit. A kudarcok arra intenek bennünket, hogy a tudományos, politikai, forradalmi megváltást ígérő tanok, örök birodalmak ígéretei helyett érdemesebb a józan észre hallgatni, ideológiák megvalósítása helyett több szempontot mérlegelni, és beláthatóbb célokat kitűzni.

* * *

Az emberi állapottól megszabadulni nem tudunk. Vannak dolgok, amelyek megváltoztatása nem áll hatalmunkban. Problémáink jelentős része velünk marad, azokat kezelni tudjuk, együtt élni velük, de végleg megoldani aligha. A teremtést tudjuk imitálni, és a magunk eszközeivel ahhoz hozzájárulni, de uralni vagy meghaladni aligha; az elmúlás és a hanyatlás drámája csökkenthető maradandó dolgok alkotásával, ám az emberi dolgok, politikai berendezkedések, birodalmak, gazdasági modellek, tudások épp olyan korlátozottak, mint az ezeket létrehozó ember maga.

„A politikai tevékenység során az emberek parttalan és feneketlen tengeren hajóznak; itt nincsen menedéket nyújtó kikötőöböl és nincsen mederfenék, ahol horgonyt lehetne vetni, nincsen se hazai kikötő, sem megjelölt célkikötő. A vállalkozás lényege az, hogy borulás nélkül a felszínen kell maradni, a tenger barát és ellenség is; és a tengerésztudomány abból áll, hogy kihasználják a hagyományos viselkedésmód minden lehetséges tartalékát, hogy minden egyes ellenséges helyzetben találjanak legalább egy barátot”.{8}

Ha szerencsénk van, a tenger viszonylag nyugodt, és a hajó felszínen tartásához nem kell komolyabb művészet; ám ma a tenger viharos, amin az ideologikus politika úgy akar segíteni, hogy menet közben próbálja meg átépíteni a hajót. Európának és a nyugati világnak ideje volna visszatérni a hajózás mesterségéhez, és beletörődni abba, hogy a tenger természetének és mozgásának megváltoztatásához nincs hatalma.

Megadja Gábor

A gyáva nyúl játék

„Szemtől szembe néztük egymást, és a másik egyszer csak pislogott.”

Dean Rusk amerikai külügyminiszter

A gyáva nyúl játékban két – tipikusan amerikai – fiatal úgy próbálja bizonyítani vakmerőségét, hogy autóikkal egymással szembe hajtanak, majd egészen addig növelik a sebességet, amíg egyikőjük félre nem rántja a kormányt. A viadalnak három lehetséges kimenetele van. Ha mindketten tartják az irányt, a két autó összeütközik. Ebben az esetben a játékosok tekintélye nem sérül ugyan, de a járműveik és testi épségük igen. A második lehetőség, hogy valamelyik szereplő az ütközés előtt úgy dönt, hogy kitér, és ezzel presztízsveszteséget szenved el (azaz „gyáva nyúllá” válik). Ekkor a másik résztvevő anyagi kár nélkül képes növelni reputációját. Végül, elméletileg lehetséges az is, hogy a két sofőr egyszerre rántja el a kormányt. Ebben a ritka kimenetelben a játékosok tekintélye, testi épsége és járműveik állapota nem változik.{9}

Amellett, hogy a gyáva nyúl játék – vélhetően az évtizedek óta tartó népszerűsége és a részvételhez szükséges meghökkentő mértékű felelőtlenség miatt – gyakran megjelenik a filmvásznon,{10} több ízben jó eszköznek bizonyult katonai konfliktusok modellezésében is. A legismertebb példa az 1962-es kubai rakétaválság, amelyben az Egyesült Államok és a Szovjetunió lehetséges lépései végső soron jól leírhatóvá váltak egy, a gyáva nyúl játékhoz hasonló dilemmával. A fegyverkezési verseny egy bizonyos pontján a Szovjetuniónak döntenie kellett, hogy „rálép a gázpedálra” és további katonai eszközöket telepít Kubába vagy „elrántja a kormányt”, azaz visszavonja rakétáinak egy részét. Ezzel párhuzamosan az USA vezetésének is választania kellett: „tartja az irányt” és megkezdi Kuba ostromát, vagy „kitér” és mindössze egy tengeri blokáddal próbálja meg rávenni a szovjeteket a rakéták visszavonására. A döntést megelőző nyilatkozatok alapján úgy tűnt, hogy szélsőséges esetben mindkét fél hajlandó lenne a végsőkig elmenni, így az „összeütközés” jó eséllyel egy atomháború kirobbanását jelentette volna. A legrosszabb forgatókönyv mind az USA, mind a Szovjetunió számára óriási kockázatot jelentett, ezért a történet a nagyhatalmak józan belátásával ért véget: Amerika a blokád mellett döntött és nem szállta meg Kubát, a Szovjetunió pedig kivonta atomrakétáit.{11}

Egyre több jel arra utal, hogy az orosz–ukrán háború 2022-es kirobbanásával valójában egy újabb nagy gyáva nyúl játék vette kezdetét, amelyben az USA ezúttal a feltörekvő nagyhatalommal, Kínával méri össze erejét. Habár a fegyveres konfliktus első időszakában sokan abszurdnak tartották a harcok közvetítő (proxy) jellegét, a háborút követő másfél év tanulságai egyértelműen bebizonyították, hogy a konfrontáció túlmutat Oroszországon és Ukrajnán.{12} Kína nem csatlakozott az USA és szövetségesei által Oroszország ellen indított gazdasági hadjárathoz, sőt – az amerikai nyilatkozatok szerint – katonai és anyagi eszközökkel egyaránt támogatta az oroszokat. Az Egyesült Államok és az Európai Unió szankciós politikájának fókuszát pedig fokozatosan átirányította „harmadik országokra”, elsősorban Kínára. A nyugati döntéshozók a váltást kezdetben az Oroszország ellen bevezetett büntetőintézkedések megkerülésének akadályozásával, később az oroszoknak nyújtott támogatások visszaszorításával, végül a kockázatos kereskedelmi kapcsolatok felszámolásával indokolták. A szankciókra Kína válaszintézkedéseket vezetett be vagy helyezett kilátásba, például korlátozta egyes nyersanyagok európai exportját.

Az, hogy az új gyáva nyúl játék pontosan mikor, milyen eseménnyel kezdődött, egyelőre vita tárgyát képezi. Egyesek szerint Donald Trump már évekkel az orosz–ukrán háborút megelőzően kereskedelmi háborút robbantott ki Kína ellen, mások még messzebbre tekintenek vissza, és közvetett módon Oroszország krími annexióját is a játszma részének tartják. Ami bizonyos, hogy a két nagyhatalom közötti adok-kapok 2023 tavaszától teljesen nyilvánosan, szinte napról napra zajlik. Az orosz–ukrán háború első évfordulóját követően felgyorsultak az események, és március 2-án Tajvan bejelentette, hogy a Fehér Ház jóváhagyásával 619 milliárd dollár értékben fegyvereket vásárol az Egyesült Államoktól. Az USA hivatalos indoklása szerint, a tranzakció célja Tajvan légvédelmi képességének javítása, valamint az együttműködés fejlesztése volt. Egy nappal később Olaf Scholz német kancellár Joe Biden amerikai elnökkel tárgyalt a Fehér Házban és bár az egyeztetés napirendi pontjait nem hozták nyilvánosságra, a nyugati lapok – „magasrangú kormányzati tisztségviselőkre” hivatkozva – arról írtak, hogy a „Kína keltette aggodalmak” is szóba kerültek. Sokatmondó, hogy a tárgyalás előtti napon Scholz annak ellenére figyelmeztette Kínát Oroszország háborújának segítése kapcsán, hogy a katonai támogatásra – amerikai sajtóértesüléseken túl – semmilyen nyilvános, kézzelfogható bizonyíték nem állt rendelkezésre.

Március 5-én – a megállapodástól és a találkozótól aligha függetlenül – Li Ko-csiang kínai miniszterelnök a Népi Kongresszus megnyitóján bejelentette, hogy országa – a növekvő feszültségek és bizonytalanságok miatt – 7,2 százalékkal megemeli védelmi kiadásait, azaz 2023-ban Kína rekordösszeget fog fegyverkezésre fordítani. Li beszédében Tajvanra is kitért és elmondta, hogy ellenzi a sziget függetlenségét, helyette a békés újraegyesítést támogatja. Öt nappal később az amerikai elnök Ursula von der Leyennel, az Európai Bizottság elnökével találkozott Washingtonban. A média – magasrangú tisztségviselőkre és meg nem nevezett informátorokra hivatkozva – beszámolóiban már kész tényként kezelte, hogy a két nyugati vezető közös szankciók bevezetését tervezi Kínával szemben. És bár az egyeztetést követően kiadott állásfoglalás nem nevezte meg Kínát, a dokumentumba bekerült, hogy az USA és az EU „közös érdeke megakadályozni, hogy vállalataik tőkéje, szakértelme és tudása olyan technológiai fejlődést tápláljon, amely javítja a stratégiai riválisaik katonai és hírszerzési képességeit”.{13} A kommentárok egybehangzó értelmezése szerint a felek a „stratégiai rivális” alatt Kínára utaltak.

Az elkövetkező hetekben a viszony tovább mérgesedett. A Tajvani-szoroson tartott amerikai és kínai hadgyakorlatok mindennapossá váltak; Joe Biden diktátornak nevezte Hszi Csin-ping kínai elnököt; Peking bejelentette, hogy új katonai kiképzőközpontot hoz létre Kubában; Amerika pedig jelezte, hogy elhárultak az adminisztratív akadályok egy dél-koreai rakétarendszer telepítése elől. A helyzet július végére odáig fajult, hogy a Biden-adminisztráció bejelentette: saját tartalékaiból rakétákat, lőfegyvereket és légvédelmi rendszereket küld Tajvannak, azaz önerőből megkezdi a sziget felfegyverzését. A közlemény megjelenésével csaknem egyidőben az USA vezetése egy újabb, Ukrajnának szánt katonai segélycsomagról is döntött.

A konfliktusba az EU is egyre mélyebben bekapcsolódott. Ursula von der Leyen amerikai látogatását követően az Európai Bizottság kidolgozta, majd az uniós tagállamokkal el is fogadtatta az Oroszország elleni tizenegyedik szankciós csomagot, amelynek valódi fókuszába már nem az orosz gazdaság, hanem a korábbi szankciók megkerülését potenciálisan lehetővé tevő harmadik országok – így elsősorban Kína – kerültek. Az európai vezetők egy része – például a német kancellár és külügyminiszter, valami az Európai Bizottság tisztségviselői – fokozatosan egyre szigorúbb hangot ütöttek meg Kínával szemben. Retorikájuk rövid idő alatt átalakult, és a „harmadik országok” helyét már nevesítve Kína, a szankciók kijátszásának paneljét pedig a gazdaságok szétválasztása, majd a kereskedelmi kockázatok enyhítése vette át a narratívában.

Ha az autók már egymás felé robognak, a gyáva nyúl játék szereplőinek észszerű stratégiáját a várható következmények jelölik ki. A sebesség fokozásával a lehetséges kár mértéke is növekszik és ahogyan közeledik egymáshoz a két jármű, a játékosok egyre inkább meggyőződnek afelől, hogy a másik hajlandó a végsőkig kitartani. A két hatás együttesen megemeli a legrosszabb forgatókönyv elrettentő erejét, és ha a szereplők észszerűen gondolkodnak, egyre inkább megéri elrántani a kormányt. Ha azonban az elrettentő erő nem kellően nagy és a kitéréssel járó lehetséges presztízsveszteséghez képest a játékosok úgy ítélik meg, hogy az ütközés nem okozna túl nagy kárt nekik, vagy úgy kalkulálnak, hogy a másik sofőr jó eséllyel el fogja rántani a kormányt, a legrosszabb forgatókönyv bekövetkezésének valószínűsége megnő.

Az utólagos értékelések szerint a kubai rakétaválság kompromisszumának kulcsa a kellően nagy elrettentő erő volt; Amerika és Oroszország egyaránt akkora fegyverarzenállal rendelkezett, ami súlyos fenyegetést jelentett a másikra nézve. A hidegháború korábbi alakulása, valamint a döntést megelőző nyilatkozatok és intézkedések alapján mindkét fél joggal hihette azt, hogy vetélytársa hajlandó a végsőkig elmenni. Úgy tűnt, hogy ha az USA elkezdi az orosz támaszpontokat bombázni és lerohanja Kubát, Oroszország azonnal atomtámadást indít, ha pedig Moszkva az Egyesült Államok közelébe helyez el nukleáris tölteteket, Amerika kíméletlen válaszcsapással reagál majd.

A gyáva nyúl játék megközelítés egyik korlátja, hogy a két „főszereplő” szövetségeseinek viselkedését nem képes kellő mélységben modellezni. A lehetséges kimenetelek ismeretében is nehéz lenne például megindokolni, hogy az Európai Uniónak miért érte meg az elmúlt hónapokban beülni az Egyesült Államok vezette autó anyósülésére. Az ütközés – sőt, maga a játék is – súlyos károkat okozhat Európának, abból viszont, ha Kína elrántja a kormányt, a közösség aligha profitál. Más „mellékszereplők” magatartása még ellentmondásosabb. India például nem csatlakozott a nyugati embargókhoz (inkább hasznot húz belőlük), az ENSZ-ben és más fórumokon rendszeresen együtt szavaz Oroszországgal és Kínával, de ezzel párhuzamosan az amerikai kereskedelmi kapcsolatai mélyítésén is dolgozik. Az olajnagyhatalmakat tömörítő OPEC vezetője, Szaúd-Arábia az elmúlt évben három kitermeléscsökkentési döntést is nyélbe ütött a kartellben, amivel egyfelől nyíltan szembement az amerikai elnök kifejezett kérésével és segítette az oroszok olajexportból származó bevételeinek növelését, másfelől viszont megemelte az olajimportőr Kína költségeit is.{14} Az pedig, hogy a kínai–orosz kapcsolatok olyan felhőtlenek lennének, mint amire a nyugati vezetők a szankciók bejelentésekor időről-időre utalnak, nem teljesen egyértelmű. Kína nem állt hivatalosan Oroszország pártjára a háborúban, és katonai támogatása – e sorok írásakor – még nem bizonyított. Ennek ellenére a háború kirobbanása óta a két ország gazdasági kapcsolatai erősödtek, amivel Kína alighanem hozzájárult Oroszország katonai képességeinek fenntartásához is.

A „mellékszereplők” viselkedésének értékelésén túl a gyáva nyúl játék – tiszta formájában – a nagyobb és bonyolultabb geopolitikai folyamatok elemzésére sem teljesen alkalmas. A modell adottnak veszi, hogy a két játékos már egymás felé robog, pedig a valóságban az előzmények legalább annyira meghatározóak, mint maga a játék. A kubai rakétaválság mindössze egyetlen – ugyan szimbolikus – felvonása volt a hidegháborúnak, így az előbbi megértéséhez (és a szereplők viselkedésének elemzéséhez) az utóbbi mély ismerete is elengedhetetlenül szükséges.

E sorok írásakor két okból is nehét megállapítani azt, hogy az aktuálisan zajló konfrontációk során – elsősorban az orosz–ukrán háborúban és a tajvani konfliktusban – melyik fél fogja előbb elrántani a kormányt, vagy hogy mekkora az ütközés valószínűsége.

Egyrészt: a geopolitikai játszmák – különös tekintettel a fegyveres konfliktusokra – magas komplexitása felértékeli a véletlenek potenciális jelentőségét. Az angol népi bölcsesség szerint „egy szög miatt a patkó elveszett, a patkó miatt a ló elveszett, a ló miatt a lovas elveszett, a lovas miatt a csata elveszett”. Másrészt: a fokozódó fegyverkezés, a gazdasági szankciók és a fenyegető nyilatkozatok mellett mindkét fél intenzív információs hadviselést is folytat, ami ellehetetleníti a tisztánlátást. Nem világos, hogy a gyáva nyúl játékban milyen méretű autók haladnak egymással szembe, mekkora a sebességük, és mennyire eltökéltek a sofőrök.

Azonban – az egyes konfliktusok pontos kimenetelének előrejelzésével szemben – kellő mennyiségű adat és bizonyíték áll rendelkezésre a játék hátterének, valamint várható, tendenciózus következményeinek elemzéséhez. Márpedig magát a játszmát is meghaladó történelmi jelentősége van annak, hogy a két nagyhatalom vezetője – a hidegháború tapasztalatainak fényében – hogyan juthatott el odáig, hogy egyáltalán beült az autóba és elindította a motort, illetve hogy ezzel hogyan formálta át a gazdaság és társadalom működéséről alkotott főáramú gondolkodást.

A kibontakozó gyáva nyúl játék nem az orosz–ukrán háború kirobbanásával kezdődött (és jelen állás szerint nem is annak lezárásával fog véget érni), a konfliktus mégis fordulópontot jelentett a játék menétben. Vlagyimir Putyin orosz elnök célja jó eséllyel nem az volt Ukrajna megtámadásával, hogy globális léptékű geopolitikai változásokat idézzen elő. Sokkal valószínűbbnek tűnik, hogy a járványtól meggyengült gazdasági helyzetből, Amerika megalázó afgán kivonulásából és a magas nyersanyagárak adta nagyobb orosz mozgástérből Putyin azt a következtetést vonta le, hogy elérkezett a megfelelő pillanat egy régóta fennálló területi igényének rendezéséhez. Csakhogy a történelem tele van olyan példákkal, amelyekben a Putyinéhoz hasonló „akkor még jó ötletnek tűnt” típusú döntésekből – és az adott pillanatban szintén indokolható reakciókból – hólabdaszerűen, az eredeti szándéknál jóval szélesebb körű, tragikus események bontakoztak ki. Márpedig azzal, hogy Putyin megtámadta Ukrajnát, súlyos dilemma elé állította az Egyesült Államokat. Ha az USA beavatkozás nélkül végig nézi, ahogyan Oroszország katonai erővel kedve szerint területet szerez Ukrajnában, azzal önként beismeri, hogy globális hegemón szerepe megkopott, és ezzel potenciálisan precedenst teremthet egy későbbi, Tajvan elleni kínai akciónak is. Különösen úgy, hogy az elmúlt években Amerika jelentős erőfeszítéseket tett azért, hogy növelje befolyását Ukrajnában. Ha viszont az USA a nyílt katonai beavatkozás mellett dönt, azzal egy új világháború kirobbanását kockáztatja egy atomhatalom ellen.

Amerika középutas megoldást választott: Ukrajna támogatásával és a nyugati szövetségesekkel közösen meghozott szankciókkal közvetetten szállt be a konfliktusba. A puhább eszközök azonban nem voltak képesek véget vetni a háborúnak, így Joe Biden más országokra is megpróbált nyomást gyakorolni, hogy kövessék a Nyugat példáját. A törekvéssel azonban ezek az országok akaratlanul is a konfliktus részeseivé váltak, és miután nem csatlakoztak a nyugati szankciókhoz, a Nyugat szemében Oroszország, illetve Kína szekértolóivá váltak. A háború tehát gyújtópont volt, amiből kollektív cselekvési csapdahelyzet alakult ki, és az egyes országok egyéni, „akkor még jó ötletnek tűnt” típusú döntéseinek sorozatából – gazdasági értelemben – globális konfliktus kerekedett.

A fejlemények abba az irányba mutatnak, hogy a világ egy új hidegháború kirobbanásának kapujához sodródott. Az egyre intenzívebb gazdasági hadviseléssel újra vasfüggöny ereszkedik két pólus közé, a blokkok médiája egyre intenzívebben démonizálja a szembenálló nagyhatalmat és szövetségeseit, a fegyverkezés mértéke megközelítette azt a szintet, ami csak egy világháborúra való felkészüléssel indokolható, és egyre szaporodnak azok a közvetítő jellegű konfliktusok is, amelyekkel a főszereplők a közvetlen konfrontáció nélkül mérhetik össze erejüket. A kialakult helyzet több, korábban megingathatatlannak vélt narratívát is megdöntött. Ez a könyv azt a három legfontosabb mítoszt mutatja be, amely az elmúlt évtizedekben a legnagyobb hatást gyakorolta a társadalmi folyamatokra, és amely a leginkább megingott az orosz–ukrán háború és – tágabb értelemben – a kibontakozó új hidegháború során.

A nyugati gondolkodást a 90-es évek óta uraló Nagy Eufória korszaka végetért, és beköszöntött a Nagy Kiábrándulás káosza, amelynek már a napjainkban is súlyos következményei vannak.

A könyv első fejezete Amerika hegemón pozíciójának repedezéséről, az annak hátterében azonosítható külső és belső folyamatokról, valamint az USA egyik fő hatalmi eszközének, a globalizációnak az átalakulásáról szól. A második fejezet a nyugati szövetség másik nagy blokkját, az Európai Uniót feszítő legégetőbb dilemmákat tárgyalja, a harmadik pedig sorra veszi azokat a progresszív gondolatokat, amelyek gúzsba kötik a két nyugati nagyhatalmat. Mindhárom fejezet az egyes részekből levonható következtetésekkel zárul, hogy végsősoron kirajzolódhasson az az öt pillér, amely segíthet elkerülni a gyáva nyúl játék résztvevőinek ütközését – azaz egy új globális konfliktus kirobbanását.

{1} Lánczi 2023.

{2} Oakeshott 1999.

{3} A Római Birodalommal való párhuzamok már csak azért is érdekesek lehetnek, mert maguk az alapítók is ehhez nyúltak vissza.

{4} Fukuyama a „történelem vége” tézist a hegeliánus – és sztálinista, minden bizonnyal KGB-ügynök – Alexandre Kojévétől vette át. Annyi megjegyzendő, hogy az „utolsó ember” nietzschei képe, amelyet használt, a legkevésbé sem lelkesítő (Fukuyama 1989).

{5} Hayek 1992.

{6} E kötet, 138.

{7} Harari 2016.

{8} Oakeshott 2001. Vö. Burke 1990.

{9} Tóth 2013.

{10} Egyes filmekben a játék módosított változatai szerepelnek, például a két autó nem egymás, hanem egy szakadék felé robog, és az a résztvevő veszít, amelyik előbb ugrik ki a mozgó járműből.

{11} Brams 1985.

{12} Mostanra számos szakértő és elemző egyértelműen proxyháborúról beszél, ami azonban egy ellenkező előjelű túlzás. E sorok írásáig Kína nem ismerte el, hogy Oroszországot támogatná, sőt egy béketervvel is előállt, így a konfliktus – szigorú értelemben – még nem tekinthető proxyháborúnak.

{13} European Commission 2023.

{14} Bár Kína költségeit mérsékli, hogy Oroszországtól a nyugati kőolajtípusoknál kedvezőbb áron képes energiához jutni.