Máthé Áron

Több mint 150 tény
az ukrán–magyar
kapcsolatról

30 év mérlege

Budapest, 2023

© Máthé Áron

© Századvég, 2023

Felelős kiadó: Századvég Közéleti Tudásközpont Alapítvány

Olvasószerkesztő: Bobály Ilona

Borítóterv: Albert Anna

Tipográfia és tördelés: Fodor Gábor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6436-31-3

Előszó

2022. február 24-én Oroszország megtámadta Ukrajnát. Magyarországot a háború kitörése óta sokszor és sokan bírálták a kormány békepárti politikája miatt. Komoly kritikákat fogalmaztak meg a megtámadott Ukrajna politikusai is. Ezek közül kiemelkednek az ukrán elnök, Volodimir Zelenszkij Magyarországgal és a magyar kormánnyal szembeni bírálatai. A davosi Világgazdasági Fórumon például arról beszélt, hogy Magyarország olajvásárlással finanszírozza az oroszok ellenük viselt háborúját, majd így folytatta: „Bevezetik a hatodik csomagot? Nem. Miért? Magyarország miatt. Ők valahogy nem úgy látják a világot, ahogy van.”{1} Annak a vélekedésének pedig többször is hangot adott, miszerint „valami nincs rendben Magyarországgal”.

Ennek persze megvoltak az előzményei. Elég, ha csak arra utalunk, hogy még 2019-ben Szergej Melnicsuk parlamenti képviselőt, az „Ajdar” zászlóalj (önkéntes-zsoldos különítmény) egykori parancsnokát a NewsOne televíziós csatorna élő adásában egy betelefonáló – nyilván provokációs céllal – arról kérdezte, milyen esélyt lát arra, hogy Kárpátalján népszavazás legyen arról, hogy a megye Magyarországhoz csatlakozzon. Melnicsuk azt válaszolta, hogy egy ilyen esemény kizárt, „az ukrán haderő ugyanis kész közbelépni, és a 128-as dandárnak két óra elegendő, hogy a Balatonig hatoljon”.{2} Az idézett kijelentés azért is megdöbbentő, mert alig három évvel azelőtt, 2016-ban az ukrán külügyminiszter még így nyilatkozott: „Nagyon hálás vagyok magyar barátainknak az Ukrajna függetlenségének és szuverenitásának biztosításához nyújtott következetes politikai támogatásért. Külön elismerés illeti ebben a tekintetben Magyarország miniszterelnökét és Szijjártó Péter külgazdasági és külügyminisztert, beleértve az (Oroszország elleni) szankciók fenntartását a minszki megállapodások teljesítéséig.”{3}

Vajon hogyan és mikor romlott meg a szomszédi viszony? Milyen út vezethet a megértéshez? Kinek kellene megtennie az első lépést a kapcsolatok rendezése érdekében? A kérdések megválaszolására természetesen e könyv nem vállalkozhat, azt ugyanakkor igyekszik megvilágítani, hogy mi a magyar politika – kormányoktól független, immár három évtizede töretlen – szándéka. A kötet egészéből ki fog derülni, hogy ez a bő évtizede meglevő stratégia nem más, mint a jószomszédi viszonyra való törekvés.

A kézirat zárásakor (2022 őszén) távolították el jogellenesen a magyar nemzeti mitológia „totemállatát”, a turult ábrázoló szobrot a munkácsi várból, s helyettesítették az ukrán kiscímerrel. A magyar államalapítás ezredik évfordulóján állított munkácsi Turult először a csehszlovák inváziós erők távolították el 1924-ben, majd 1945-ben a megszálló szovjetek darabolták fel és öntöttek belőle vörös csillagot a szovjet emlékművek „megkoronázására”. A Turul 2008-ban került vissza a helyére, a városból származó amerikai magyar finanszírozta, egy ukrán szobrász tervezte, s Kijevből helikopterrel szállították a helyére. További értetlenséget okozhat az a tény, hogy ugyanaz a polgármester döntött a szobor hirtelen eltávolításáról, aki annak idején a visszaállítást jóváhagyta.

Reméljük, ez a könyv valamelyest hozzájárul ahhoz, hogy immár három évtizednyi egymás mellett élés után az ukrán politikai osztály és a közvélemény-formáló réteg levonja a következtetést: Magyarország nem ellenség. Sőt, talán annak megértését is segíti a könyv, hogy a békés egymás mellett éléshez két fél kell. Másfelől pedig talán a nemzetközi közvélemény egy részében meglevő aggodalmakra is választ kínálhat az összegyűjtött tényanyag.

A kötet bevezető tanulmányában a 20. századi magyar–ukrán kapcsolatok néhány csomópontját próbáljuk meg áttekinteni, s csak ez után következik a tulajdonképpeni Fehér könyv. Utóbbi döntő többségében az MTI híreinek válogatásával készült.

Magyar–ukrán kapcsolatok a 20. században – rövid történelmi áttekintés

Jóllehet, az ukrán nemzeti ébredés már a 17. században elkezdődött, Magyarország és Ukrajna kapcsolatai csak a 20. századra vonatkoztatva értelmezhetőek, hiszen az utóbbi állam ekkor jött létre, s a politikai nemzet is ekkor formálódott. Tekintsük át röviden, hogyan alakultak a magyar–ukrán államközi viszonyok, s nézzük meg, milyen sarokpontjai voltak e kapcsolatnak a nagy háborútól a kommunista diktatúra bukásán át a rendszerváltás éveiig terjedő időszakban. Végül pedig érdemes górcső alá venni az Ukrajna függetlenedésében játszott magyar szerepet.

A sort a két nemzet jelenlegi határvidékével, vagyis Kárpátaljával célszerű kezdeni.{4} Kárpátalja a 19. század közepe óta szerepel az orosz cári ideológia, a pánszláv eszmerendszer térképén. Azután a századfordulón jelentkeztek az orosz cári törekvések ortodox vallási köntösben, aminek keretében földet ígértek a kárpátaljai ruszin parasztoknak az orosz görögkeleti hitre való áttérésért. Az ekkor meginduló „schisma-pörökből”, vagyis a különböző jogi eljárásokból kiderült, hogy a térség Szentpétervár számára már ekkor elcsatolandó területként jött szóba.{5} Ugyanakkor a peres eljárások nem sokat segítettek azon, hogy a rendkívül elesett, mély szociális nyomorban élő kárpátaljai ruszin (vagy ahogyan akkor írták: rusznák) nép felemelkedése előtt megnyílhasson az út – amellyel a skizma-mozgalom proponensei és ágensei kecsegtették őket.{6} Korábban a ruszinok körében sikeresen indította meg a kormányzat az úgynevezett „hegyvidéki akciót” (másképpen: havasi akciót), amelynek kormánybiztosa, Egán Ede tisztázatlan körülmények között erőszakos halált halt. A hegyvidéki akció azonban nem teljesedhetett ki, pedig a gazdasági és a szociálpolitikai kezdeményezések rendkívül ígéretesek voltak a mai Kárpátalja főként ruszin lakossága körében.{7}

Az első világháborúban a mai Ukrajna területén ide-oda hullámzó harcok eredményeként az ukrán nemzeti értelmiség soraiban a legkülönfélébb koncepciók születtek meg. 1917 februárjában forradalom döntötte meg az orosz cár önkényuralmi rendszerét. Egy hónappal később Kijevben megalakult az ukrán Központi Tanács (Centralnaja Rada), amely kikiáltotta az Ukrán Népköztársaságot. Az Ukrainszka Narodna Reszpublika kifejezés jelenthet Ukrán Nemzeti Köztársaságot is, azonban inkább az előbbi értelmezést támasztja alá az, hogy az újonnan létrejött államalakulat legitimációját elsősorban a különböző ukrajnai szocialista pártok delegáltjaiból álló ukrán nemzeti kongresszus adta. Eleinte még tisztázatlan volt a viszony a pétervári nagyorosz ideiglenes kormánnyal, az ellentétek azonban hamarosan kiéleződtek. A nyár folyamán, ahogyan az ukrán államkezdemény megpróbált saját fegyveres erőt felállítani, megtörténtek az első összecsapások az orosz és az ukrán egységek között. Októberben a hatalmat puccsal ragadták magukhoz a bolsevikok Péterváron, s programjuk egyik legfontosabb eleme az azonnali békekötés volt. A központi hatalmakkal 1917. december 15-én írták alá a fegyverszünetet, majd december 22-én meg is indultak a béketárgyalások. 1917. december 25-én a breszt-litovszki békekonferenciáról üzenet érkezett az Ukrán Népköztársasághoz: meghívót kaptak, hogy saját jogon vegyenek részt az alkudozásokban. 1918. február 9-én az Ukrán Népköztársaság aláírta a békét a Német Császársággal, az Osztrák–Magyar Monarchiával, a Török Birodalommal és a Bolgár Cársággal.

Külön említést érdemel a Habsburg-ház próbálkozása a lengyel és az ukrán trón egyidejű megszerzésére. Habsburg István főherceg a dinasztia „lengyel ágát”, míg kisebbik fia, Vilmos főherceg érdekes módon az „ukrán ágat” kívánta megalapozni. Az uralkodóház feje, Károly császár és király szemei előtt immár az Ausztria–Magyarországot Lengyelországgal és Ukrajnával kibővítő államszövetség rajzolódott ki. Rövid időre még az Ukrán Népköztársasággal is megállapodásra jutott a császári és királyi kormányzat az ukrán területek Habsburg-jogar alatti egyesítéséről, de ezt a tervet mind a németek, mind az ukránok jelentős része ellenezte. Kifejezetten érdekes tény, hogy az Ukrán Népköztársaság Budapesten 1918-ban megnyílt rendkívüli diplomáciai képviselete egészen 1924-ig működött, s utolsóként szüntette be tevékenységét a rövid életű államkezdemény követségei közül.{8}

E helyütt nincs lehetőségünk a Habsburg törekvések részletes bemutatására, két dolgot azonban meg kell jegyezni. Egyfelől azt, hogy a születőben levő lengyel és ukrán katonai egységek részben a császári és királyi haderők kötelékéből formálódtak ki. Másrészt azt is, hogy míg István főherceg és idősebb fia, Albrecht Lengyelországban szolid egzisztenciát épített ki, és nagybirtokosként az új lengyel állam megbecsült közszereplőivé váltak, addig Vilmosnak nem sikerült megvetnie a lábát Ukrajnában. E mögött nem csak az az ok állott, hogy Ukrajna 1918 után további három évig háborús és polgárháborús cselekmények színtere volt, s nem is csak az, hogy a mai Ukrajna területén akkor osztozó hatalmak közül sem az új lengyel állam, sem pedig a bolsevik Szovjet-Oroszország nem tűrte az ukrán nacionalizmust (hát még egy Habsburgot!). Napóleon egyszer azt mondta: a Habsburgok mindig mindennel elkésnek. Vilmos hű maradt a dinasztia szokásához, s 1918 tavaszán-nyarán bátyja, a császár kérésének eleget téve visszautasította az ukrajnai felkérést a hatalomátvételre. Ezzel elmúlt a történelmi pillanat. Ősszel már Ukrajnában is kicsúszott a lába alól a talaj. Habsburg Vilmos ezután az európai politikai emigrációs körök ismert alakja lett, hányatott élete során kapcsolatba került a különböző félvilági figurákkal – köztük a legendás Trebitschcsel –, majd a nácik felé orientálódott. Végül azonban belőlük is kiábrándult, s lengyellé vált bátyjával együtt tartóztatta le a Gestapo. Bár mindketten kiszabadultak, sorsuk eltérően alakult. Vilmos az Európát átfonó németellenes titkosszolgálati tevékenység egyik szereplője lett, míg Albrecht lágerben érte meg a felszabadulást. Ő a háborút követően rövid időre hazatérhetett, majd Svédországba emigrált, míg Vilmost Ausztriában a szovjetek tartóztatták le, s szovjet fogságban hunyt el.{9}

Térjünk azonban vissza az első világháború utolsó hónapjainak Magyarországához! A tengerentúli ruszin emigráció az első világháború éveiben fordult a nagy-ukrán eszme felé, s 1918 után Kárpátalján is felmerült egy létrehozandó ukrán államhoz való csatlakozás gondolata. A korszakban „ukrainizmusnak” nevezett eszme forrásvidékét az egykori kozákok mítosza jelentette, ami azonban magában hordozta a politikai erőszak kultuszát. Kozma Miklós harctéri naplójában így jellemezte ezt a kozák hagyományt: „Ennek a békés életet megvető, természeti életet élő, csupa erőszak nép, jobban mondva csapat – mert asszony nélkül nép nincs, tanyáikról pedig az asszonyok ki voltak zárva. Igen szép, melankolikus népdalai, friss, kedves lírai költészete van.”{10} A kortársak a szerbek törekvései és a román irredenta szorításában nem igazán figyeltek fel arra, hogy az „ukrainizmusnak” a ruszinok körében is vannak hívei. Így került sor Huszton a Galíciában létrejött Nyugat-Ukrán Népköztársasággal való egyesülést kimondó gyűlésre 1918 őszén. Ez a határozat azonban üres gesztusnak bizonyult. Részben azért, mert a magyar központi kormányzat (a Károlyi-rezsim) egyetlen sikeres vállalkozása éppen Kárpátalja vonatkozásában érvényesült: a magyarbarát ruszinok képviselőivel meg tudtak állapodni, és létrejött a Ruszka Krajna autonóm térsége.{11} Részben pedig azért, mert a Nyugat-Ukrán Népköztársaságot a lengyelek nyolc-kilenc hónapnyi harc után, a térség ukrán lakosságának háborús fáradtságából fakadó apátiája mellett felszámolták.

A ruszin autonómiát kimondó, 1918. december 25-én életbe lépett X. néptörvényről a következőt olvashatjuk a korabeli sajtóban: „A ruszinok autonóm jogterületére nézve című törvény 2. szakasza kimondja, hogy Máramaros, Ugocsa, Bereg és Ung vármegyék ruszin lakta részeiből Ruszka Krajna néven autonóm jogú terület (kormányzósági terület) alakul. Zemplén-, Sáros-, Abauj-Torna- és Szepes vármegyék ruszin-lakta területeinek közjogi rendezése pedig az általános békekötésig függőben marad. Ruszka Krajna határait a nemzetközi békeértekezlet végleges döntéséig ideiglenesen a Magyar Népköztársaság és Ruszka Krajna kiküldötteiből álló vegyes bizottság állapítja meg” – írta a korabeli radikális marxista, szociáldemokrata kurzuslap, a Népszava.{12} A Pesti Hírlap tudósítása viszont bizonyos nyugtalanságról árulkodott: „A ruténlakta megyékben nagy cseh és ukrán propaganda folyik. Különösen a csehek milliókat szórnak ki az orosz nyelvű lakosság között azzal a szándékkal, hogy a Csehországhoz való csatlakozásra csináljanak közöttük hangulatot. Az új néptörvénytől a népkormány azt a hatást várja, hogy általános megnyugvást keltsen a rutének között és őket a magyar államisághoz való hűségükben megerősítse. Hiszen sem Csehország, sem Ukrajna nem honorálhatná jobban nemzeti sajátságaikat és önrendelkezési jogaikat, mint ahogy mi tesszük.”{13}

Budapesten a törvény értelmében „ruszin minisztérium” alakult, s egy belügyminisztériumi tisztviselő, Szabó Oreszt kezdte meg az új intézmény felállítását az igazságügyi minisztérium alagsorában… A „terepen”, vagyis Munkácson pedig Stefán Ágoston, egy fordulatos életű, nagyhangú rahói ügyvéd vágott bele a kormányzói tisztséggel járó küzdelembe. De vajon mit gondoltak maguk a ruszinok? A terepen dolgozó propagandisták jelentéseiből az derült ki, hogy sokan nem tudták elhinni a magyar szándékok komolyságát, mások pedig elkötelezték magukat az ukrán vagy a csehszlovák irányultság mellett. A propagandisták jelentései ugyanakkor annyiban optimisták voltak, hogy türelmes munkával megfordíthatónak látták a közvéleményt.{14}

Erre azonban több ok miatt sem volt lehetőség. 1918 végén először a Hucul Néptanács alakult meg Máramaros vármegyében, Kőrösmező központtal, s mondta ki a régió Ukrajnához való csatlakozását. December 22-én azonban a magyar katonaság bevonult Kőrösmezőre, s a hucul politikusok a hegyekbe menekültek. Január első hetének végén azután felkelést robbantottak ki a gyenge és bizonytalan magyar uralom ellen. Végül a dél felől bevonuló román királyi erők vetettek véget a kísérletnek. Pedig ezek a hucul politikusok is ott voltak Budapesten az autonómiáról szóló egyeztetéseken! Ezt követően január 21-én Huszton tartottak kongresszust az ukranofil ruszin politikusok, s hoztak határozatot az úgynevezett Nyugat-Ukrán Népköztársasággal való „újraegyesülésről”. Kijevben másnap erre rímelő határozatot hozott az Ukrán Nemzeti Tanács a teljes ukrán egységről, beleértve „Uhorszka Ruszt”, vagyis Kárpátalját.{15}

A kárpátaljai Ruszka Krajna egy darabja tehát rövid időre Szovjet Ruszka Krajna lett a Magyarországi Szovjetköztársaság (kommün, „tanácsköztársaság”) kebelében, saját népbiztossággal, de hamarosan a terület maradékát is a csehszlovák erők szállták meg. A tengerentúli ruszin emigráció szintén ezt, vagyis a „csehszlovák” megoldást támogatta.{16} Azután kiderült, hogy ez nem az „igazi” a ruszinok számára, s a „magyarorosz” (ahogyan a magyarbarát ruszinokat hívták) párt mellett a csehszlovák vonal híveiből kialakult a kimondottan „kárpátukrán” identitású csoport. Közben egy rövid felvonás erejéig a magyar antibolsevista erők Kárpátalján felkelést terveztek, majd ruszinokból is álló önkéntesek Lengyelországba (a mai Ukrajna nyugati részére) vonultak át, s részt vettek a lengyel–bolsevik (orosz) háborúban, természetesen a lengyel oldalon.{17} Vezetőjük az a Rátz Kálmán volt, aki utóbb „szovjetszakértőként” vált híressé – és hírhedtté – a magyar közéletben.{18}

Két évtizeddel később, 1938 őszétől, amikor Hitler elkezdte szétverni a versailles-i békerendszert, a náci vezérkarban felmerült egy „ukrán Piemont” létrehozásának gondolata Kárpátalján, amely egyszerre lengyel- és szovjetellenes célokat szolgált volna.{19} Azután ejtették ezt a gondolatot, és nem ellenezték, hogy a Csehszlovákián belül alig néhány hónapja létrejött Kárpátaljai Autonóm Területet a Magyar Honvédség 1939 márciusában visszafoglalhassa.{20} Az Avgusztin Volosin vezetésével létrejött államkezdemény egy kifejezetten radikális, erősen nacionalista, ellentmondást nem tűrő rezsim volt, mely még a politikai foglyok számára kialakított internálótábor létesítésééig is eljutott.{21} A bevonulás során a magyar honvédség az ukrán Szics-gárdisták éppen csak szerveződő néhány alakulatával került szembe, s ezekben a kisebb összecsapásokban az utóbbiak húzták a rövidebbet.{22} Az egyetlen komolyabb küzdelem a Huszthoz közeli Vörösmező nevű helyen alakult ki, ám a gárdisták, hiába rendelkeztek a csehszlovák raktárakból részben illegálisan szerzett fegyverekkel, nem voltak képesek feltartóztatni a bevonuló magyar csapatokat. A Szics-gárda megmaradt csoportjainak egy része ezután Lengyelországba távozott, ahol gyakorlatilag felszámolták őket, a többiek partizánakciókba kezdtek, amelyek hamarosan lecsengtek.

A terület számára annak visszafoglalását követően a Teleki Pál vezette magyar kormányzat autonómiát akart biztosítani, azonban a háborús időkre tekintettel ez nem valósult meg.

Eközben az Európa-szerte, de leginkább a náci németek védőszárnyai alatt szervezkedő ukrán emigráció már számontartotta Kárpátalját; másfelől a Szovjetunió is meg kívánta szerezni a területet. A Moszkvából érkező nagyköveti tájékoztatók jelezték, hogy a szovjetek nem tettek le Kárpátalja megszerzéséről. Az SzK(b)P Központi Bizottsága folyóiratának 1939. december 24-i számában megjelent térkép Magyarországot az első bécsi döntéssel visszakerült területek birtokában, viszont Kárpátalja nélkül ábrázolta. A szóban forgó terület Kárpát-Ukrajna néven szerepelt rajta, s a Szovjetuniótól csak egy vékony vonal választotta el. Ez a jelentéstevő Kristóffy József követet a Besszarábiáról a Pravdában megjelent térképekre emlékeztette, „amelyekben Besszarábia Románia vastagon megvont határain kívül volt felrajzolva és a Szovjetuniótól szintén vékony vonallal van elválasztva”.{23} Kristóffyhoz ekkoriban a moszkvai német követség egyes munkatársaitól folyamatosan érkeztek információk arról, hogy a szovjet kormány nem mondott le Kárpátaljáról, mivel az „ukrán kérdés addig nincs megoldva, míg ukránok élnek a Szovjetunió határain kívül”.{24}

Kérdés, hogy a magyar területi revíziónak ez a sikeres fejezete törést jelentett-e a magyar–ukrán kapcsolatokban. Itt pontosítanunk kell: magyar oldalról értelemszerűen semmiképpen, ukrán oldalról pedig, bár Kárpátalja számított a kialakuló nemzetképben, de nem a legfontosabb tétel volt. Annyi bizonyos, hogy amikor a német csapatok megindultak a Szovjetunió ellen, az Ukrán Nacionalisták Szervezete (a híres-hírhedt OUN) a Kárpátokon túli, galíciai városokban a lakosságot a lengyelek, a zsidók, a magyarok és a „moszkoviták” elleni fellépésre felhívó röplapokat osztogatott.{25}

1939 őszén, a lengyel állam felszámolása után a szovjetek megjelenése a Kárpátoknál egy pillanatra mintha a pánszláv lelkesedést váltotta volna ki a kárpátaljai ruszinok egy részéből. A nyugtalanságot abszurd módon a fehér emigrációs ortodox pópák és a Szics-gárdisták szították, nem utolsósorban a magyarbarát ruszinok ellen.{26} 1941. június végéig több ezer ukrán identitású ruszin szökött át a szovjet oldalra.{27} Többségük valószínűleg a pánszláv izgatásnak vagy a szovjet propagandának felülve, egyesek csak megélhetési okokból, mások kalandvágyból. Mindenesetre akadtak közöttük olyanok is, akik üdvözölni akarták a megérkező Vörös Hadsereget, és behívni őket. Keservesen csalódtak, mivel a rosszul ellátott Vörös Hadseregből csak élelmet kereső szovjet katonák lépték át a határt.{28} Ebben az időszakban egyébként nem csupán ukrán identitású ruszinok, hanem magyar baloldaliak, illetve magyar zsidók is átkeltek a határon. Ők vagy elhitték, hogy a Szovjetunió a „munkások paradicsoma”, aminek idealizált képként lefestették, vagy az elboruló látóhatár, a jogfosztások elől menekülve kívántak jobb életet keresni. A szovjet–magyar határon átszökő, disszidáló ukránok és nem ukránok összesen több ezer fős kontingensében százával voltak ruszin–ukrán középiskolás diákok is. A határt illegálisan átlépőkre nehéz sors várt, hiszen a szovjet büntető törvénykönyv 80. paragrafusa értelmében hoztak ügyükben ítéletet, amely akár tíz-
húsz évnyi kényszermunkáról is szólhatott.{29} Másokat, elsősorban a fiatalokat, szűrőtáborokba zárták, s csak hónapok elteltével toloncolták ki őket erősen leromlott állapotban, sokszor betegen, amit a magyar hatóságok fényképeken örökítettek meg. A visszatoloncolt fiatalok közül többen kérték a tanügyi vezetőket, hogy a kárpátaljai középiskolákban elmondhassák tapasztalataikat a szovjet világról.{30}

A német–szovjet háború kitörése után változott a világ. Mint említettük, az ukrán nacionalisták eleinte ellenségesen fogadták a szovjet területekre bevonuló magyar csapatokat – szemben a lakosság széles csoportjaival, akik sok esetben virággal vagy kenyérrel és sóval üdvözölték a honvédeket.

Manapság az Ukrán Nacionalisták Szervezetéről (Організація українських націоналістів, Organizacija ukrajinszkih nacionalisztiv, OUN) és az abból létrejövő Ukrán Felkelő Hadseregről (Українська повстанська армія, Ukrajinszka povsztanszka armija, UPA) is sokan meglehetősen romantikus képet festenek, mások pedig lényegében nemzetiszocialista, háborús bűnös szervezetként mutatják be őket. Anélkül, hogy ezekben a kérdésekben állást foglalnánk, röviden megpróbáljuk bemutatni ezeket a formációkat. Az OUN az ukrán függetlenségért, önálló államiságért küzdő radikális, szélsőjobboldali szervezet volt, amelyet ukrán emigráns csoportok képviselői 1929-ben hoztak létre Bécsben. Fő célja a Szovjetunió, Lengyelország, Csehszlovákia és Románia területén ukránul vagy ukrán nyelvjárásokat beszélő lakosság idegen uralom alóli felszabadítása és egy államban való egyesítése volt; a terrorizmustól sem riadt vissza. 1940-ben a mozgalom kettévált, a vezetőikről elnevezett OUN-M és OUN-B szárnyra. Az előbbi élén Andrej Atanaszovics Melnik állt, a tagság a mérsékeltebbek táborából került ki. Az OUN-B, amelynek vezetője Sztyepan Bandera lett, volt a radikális szárny („banderisták”). 1941. június 30-án a németek által már elfoglalt Lvivben (Lemberg, Lwów) az OUN-B kikiáltotta a független ukrán államot, egyúttal kifejezte lojalitását Hitler felé. A németek azonban letartóztatták a mozgalom vezetőit és tagjai közül csaknem másfél ezer embert vettek őrizetbe. Az OUN-M képviselői viszont egy ideig kisebb pozíciókat tölthettek be a megszállt területek közigazgatásában, és hamarosan harc kezdődött a mozgalom két szárnya, a kollaboráns és a radikális csoport között. Végül egy nem várt fordulattal a németek vetettek véget az OUN-M megerősödésének letartóztatásokkal és kivégzésekkel. 1942-ben a magyar hatóságok is felléptek Kárpátalján az OUN aktivistái ellen, felettük hadbíróság ítélkezett. Ekkorra, tehát az 1942. év során magában Ukrajnában az OUN-B szárny vette kezébe a kezdeményezést, az OUN-M-et végleg kiszorítva a térségből, s több kisebb ellenállócsoportot egyesítve, az egyik nevét felvéve létrehozták az Ukrán Felkelő Hadsereget. Az egymás közötti leszámolásoknak több ezer áldozata is lehetett. Maga Sztyepan Bandera eközben a sachsenhauseni koncentrációs láger politikusok számára berendezett részlegének foglya volt, egészen 1944-ig.

Az UPA így az OUN-B gerillahadserege lett. Tagjai nagy létszámban verbuválódtak a németek által létrehozott segédrendőrség sorai közül. Ezt annyiban pontosítani kell, hogy sok ukrán az OUN mindkét szárnyának egyetértésével, illetve utasítására lépett be a német megszállók kisegítő alakulataihoz – hogy fegyverhez és katonai jellegű kiképzéshez jussanak. Ezáltal azonban sokan a mai Ukrajna területén elkövetett náci háborús bűncselekmények részesei voltak, ideértve a holocaustban való tevőleges részvételt, illetve bűnrészességet is. Nézetrendszerük eklektikus volt, de a zsidókkal kapcsolatban eszméik alapját a tevőleges, erőszakos, radikális antiszemitizmus képezte.{31}

1943 elejére az UPA komoly földalatti szervezetet létesített, sőt, Rivne (Rovno) körzetében még államot is hozott létre, iskolákkal, kórházakkal, kiképzőközpontokkal. Az UPA egységei harcoltak a lengyel gerillákkal, a szovjet partizánokkal, továbbá a német és magyar megszálló erőkkel is. Ugyanakkor a németekkel egyes esetekben együttműködés is jellemezte viszonyukat, amely 1944 tavaszától bontakozott ki igazán. Az UPA központi irányításának szerepe ebben ellentmondásos, de annyi bizonyos, hogy az ukrán felkelők már inkább a szovjetek elleni harcra készültek, megerősítve vagy újra létrehozva földalatti struktúráikat.{32} Még kicsit korábban, 1943 nyarán tárgyalások kezdődtek a megszálló magyar csapatok és a földalatti nacionalista mozgalom között. A Vörös Hadsereg gyorsuló előretörése, valamint a németekkel való elégedetlenség egy térfélre tolta a feleket, legalább az egymás elleni harcokat be kellett szüntetniük, s meg is tették. Pedig a volhíniai tragédia idején – amikor az ukrán felkelők és az őket támogató lakosság horrorisztikus módon számolt le a lengyel kisebbséggel – a magyar megszálló alakulatok közül az érintett egységek védelmükbe vették a lengyeleket, néha pedig fegyvert is adtak a lengyel önvédelmi osztagoknak.{33}

A Magyar Honvédséggel az ukrán nacionalista gerillák több ízben is megállapodásra jutottak. Végül nemcsak a helyi egyezségekre került sor, hanem az ukránok magas rangú küldöttsége 1943 végén Budapestre érkezett, amit egy magyar delegátus ukrán területre látogatása követett. Az átfogó megállapodás aláírására ugyan nem került sor, de magyar összekötő tisztek, gyógyszerek és fegyverszállítmányok is érkeztek egyes UPA-alakulatokhoz. Az UPA cserében élelemmel látta el a magyar honvédeket. Megegyezés született egy majdani, nem hivatalos budapesti ukrán képviselet létesítéséről, valamint megállapodtak arról is, hogy a szovjetek további előrenyomulása esetén Magyarország hajlandó lesz fogadni a hazájukat elhagyni kényszerülő ukránokat.{34} Érdemes hosszabban idézni egy OUN vezetőségi tag vallomásai alapján készített, a „magyar kérdésről” szóló feljegyzésből: „Az OUN-delegáció kifejtette véleményét arról, hogy a németek Keleten a háborút már elvesztették, és el fogják veszíteni azt egészében, melynek következtében ukrán földre bejön a Vörös Hadsereg, amely nem fog megállni a Kárpátoknál, és megpróbál majd bejutni a Tisza folyó völgyébe, e körülmény pedig kezdete lehet egy bolsevik forradalomnak Közép-Európában, amelyre a SZU továbbra is igényt tart. Az ukrán és a magyar nép előtt közös fenyegetés áll a bolsevikok részéről, ami összeköti őket a közös érdek mentén, közös ellenségük, a SZU ellen. Az ukrán nép hajlandó döntő ellenállást kifejteni a bolsevik fenyegetéssel szemben, és e harcában kész vállvetve haladni valamennyi néppel, amelyik tiszteli az ukrán nép az önálló ukrán állam megalapításáért vívott harcát. A magyarok egyetértettek a keleti front helyzetértékelésével és a bolsevizáció veszélyével Közép-Európában, megerősítették az ukrán delegáció kijelentéseit arról, hogy a bolsevikok személyében az ukránokkal közös ellenséggel rendelkeznek. Érdekeltek az önálló ukrán állam létrehozásában, és őszinte vágyuk, hogy Ukrajnával közös államhatáruk legyen. Szintén készek minden eszközzel megvédeni határaikat a Vörös Hadseregtől, ugyanakkor nem kívánják harcba küldeni csapataikat a Vörös Hadsereg ellen más keleti területeken.” A magyarok egyúttal felajánlották közvetítésüket a lengyelek és az ukránok között – amely ajánlattal az ukránok nem kívántak élni.{35}

1944 tavaszán ismételt ukrán ajánlattételre került sor: a 16. magyar hadosztályhoz eljuttatott levélben mintegy lemondtak Kárpátaljáról. Ugyanezt ismételte meg Bogdan Zubenko vezérőrnagy 1944 kora őszén kelt, 896. számú parancsában: „A magyar hadsereg katonái nagy segítségünkre vannak a szovjet leverésében. […] Ma már elértük azt a megértést, amelyet katonai és politikai téren eddig nem sikerült a magyarokkal elérnünk. Nem szabad tehát esztelen harcot folytatni egy maroknyi földért [Kárpátaljáért] és ugyanekkor legszebb hazánkat […] Moszkvának átengedni.”{36} Mindezek fényében érthető, hogy 1944 nyarán és őszén több közös magyar–ukrán akcióra is sor került a szovjetek ellen, s a Tatár-hágó külső (galíciai) feljáratát a magyar honvédek és az UPA közösen védték a szovjet támadókkal szemben.

1944. október közepén a magyar kormány megpróbált kiugrani a háborúból és hátat fordítani a német szövetségnek. A kísérletet nem koronázta siker, s a németek egy jól szervezett akció keretében a magyar nácikat, a nyilaskereszteseket juttatták hatalomra. Ekkor a front már Magyarország területén húzódott, s az ukrajnai menekültek mindennapos látványnak számítottak a hadszíntérré váló országban. 1944 végén az ukrán harcosok egy csoportja Magyarországra vonult vissza, és részt vett Budapest védelmében. Azt is tudjuk, hogy az ukrán gerillamozgalom vezetőinek egy része 1944 nyarán-kora őszén már a magyar 1. hadsereg Kárpátokban húzódó hadműveleti területén, majd Magyarországon keresztül menekült Nyugatra, hogy ott létrehozhassák emigráns szervezeteiket.{37}

A háború ekkor, 1944 őszén Kárpátalját is elérte. Ami Kárpátalján 1944 októbere, vagyis a szovjet megszállás után történt, azt nehéz lenne magyar–ukrán kapcsolatok tárgykörébe sorolni. Hiszen az igaz, hogy az úgynevezett népi küldöttek gyűlése 1944. november 19-én határozatot hozott az Ukrajnával való „újraegyesülésről”, és kimondták, hogy a „nép akaratából a német–magyar rabságból kiszabadult kárpátontúli nép az anyaországhoz, a Szovjetunióhoz csatlakozik”.{38} Az is igaz, hogy nemsokára (november 26-án) kiadták az úgynevezett Manifesztumot, mely a következőket tartalmazta: „Ukrán földön véget ért a több száz éves idegen elnyomás. A kongresszus, Zakarpatszka-Ukrajna népe nevében, szívélyes köszönetet mond a győztes Vörös Hadseregnek, amely elűzte a német–magyar fasiszta hódítókat, s örömöt és boldogságot hozott népünknek. […] Éljen Sztálin marsall, a Szovjetunió hadseregének főparancsnoka. Zakarpatszka-Ukrajna népe évszázadokon át, elszakítva anyaországától, Ukrajnától, kihalásra volt ítélve. Népének túlnyomó részét, a parasztságot, megfosztották a földtől. Népünk vérrel és verejtékkel szerzett kincseit idegen elnyomók elprédálták. […] Azért járhattak el így velünk, mert elszakítottak anyaországunktól, Szovjet-Ukrajnától, s védtelenek maradtunk. Csak azért járhattak így el velünk szemben, mert nem valósítottuk meg népünk Szovjet-Ukrajnához való csatlakozását. S így elmaradtunk a Szovjetunió nagy népeinek családjától. Történelme folyamán Zakarpatszka-Ukrajna népe nemegyszer szállt harcba idegen elnyomói ellen. Zakarpatszka-Ukrajna népe, miután a német–magyar fasizmus alól felszabadult, elhatározta, egyszer s mindenkorra megvalósítja örök álmát, Szovjet-Ukrajnához való csatlakozását.”{39} Mindez azonban akkor még nem érintette a magyar–ukrán kapcsolatokat, legalábbis annyiban biztosan nem, hogy a kárpátaljai ruszinok végül is ugyanazt kapták jutalmul, mint a magyarok büntetésül: a szovjet elnyomást, terrort, téeszesítést.

Ukrajnában magában még folyt az Ukrán Felkelő Hadsereg gerilláinak utóvédharca a szovjet elnyomókkal szemben. Az utóvédharcot pontosítani kell: a szovjet győzelmek nyomán 1945 végére az ukrán gerillamozgalom lényegében szétporladt. Azonban a szovjet hatóságok által alkalmazott terror olyan mértékű és jellegű volt, hogy 1945 végére ennek ellenhatásaként az UPA káderállománya megerősödött, és a felkelés új szakasza indult meg. A terror alkalmazására természetesen az UPA is igyekezett tőle telhetően válaszolni.{40} Az ukrán gerillák retorzióként szintén az elrettentés politikáját kezdték alkalmazni, s az UPA terrorja első körben az „árulónak” tekintett lakosokra sújtott le.{41} Később már mindenki „gyanús” lett. Mindeközben a térséget éhínség is sújtotta. A szovjetek kedvelt módszere volt az UPA lejáratására, hogy egy-egy falu lakossága előtt kellett a nacionalista gerilláknak (a „banderistáknak”) vallomást tenniük. Ezt több esetben népítélet követte. Az erőszakspirál elszabadulása kapcsán fel kell tennünk azt a kellemetlen kérdést, hogy a szovjetek által kikényszerített, hasonló nyilvános vallomások tényleg minden alapot nélkülöztek-e. Vagy a falusi lakosság lelkiállapota volt olyan, hogy minden mindegy alapon egy elkövető kellett nekik, akit hibáztatni és büntetni lehetett az általános, rettentő nyomorúságért?

1949-re a szovjetek nagyjából sikeresen uralmuk alá vonták a kérdéses régiókat, vagyis Nyugat-Ukrajnát, a régi Galícia és Volhínia területét. Tízezreket deportáltak száműzetésbe és hurcoltak a Gulag büntetőtáboraiba. A magyar Gulag-memoárirodalomban rendszeresen visszatérő toposz, hogy a csecsenek és a baltiak mellett a „banderisták” alkották a legjobban szervezett közösséget a Gulag politikai elítéltjeinek világában. A szovjet őrök praktikája, hogy a köztörvényesek szervezett bűnözői csoportjait uszították a foglyokra, számos esetben sújtotta a „banderistákat”, akik azonban rendre igyekeztek visszavágni. A lágerek borzalmas belső viszonyrendszerében így az UPA gerilláit, az OUN szimpatizánsait és tagjait „normál” körülmények között inkább békén hagyták a köztörvényesek hierarchikusan felépülő bandái, hiszen a „banderisták” esküt tett tagjai is jól szervezett csoportokat alkottak.

Kárpátalja ennek az időszaknak az elején, 1944. november 27-től, vagyis a helyi „kormány” megalakulásától egészen 1946. január 22-ig de facto önálló szovjet tagköztársaságként működött, önálló minisztériumokkal és hatóságokkal. 1944. november 17-én indult meg a magyar és német felnőtt férfilakosság elhurcolása, akiket a hadifoglyokkal együtt a szolyvai lágerbe zártak. A Szolyván berendezett gyűjtőtáborban kirobbant – kirobbanni engedett – tífuszjárvány legalább tizenötezer ártatlan áldozatot követelt. A ruszinokat ugyan nem hurcolták el úgy, mint a magyarokat és a németeket, de hamarosan közöttük is megindultak a tisztogatások. Az elhurcolásokat kiterjesztették a Kárpátaljával szomszédos térségekre is, egy-egy kisebb területre Kelet-Szlovákiában, Északkelet-Magyarországon és Románia határsávján. Ez annak előkészítését szolgálta, hogy szovjet uralom alatt létre lehessen hozni „Nagy-Kárpátalját”, amibe Csonka-Bereg, Eperjes, illetve a „Máramarosi Ukrajna” is beletartozott volna! A magyar, a román és a csehszlovák hatóságok természetesen igyekeztek gátat vetni a terjeszkedésnek, s végül is a szovjetek visszakoztak. Ma sem dönthető el, hogy a helyi ukrán népi-balos erők és kommunisták akciója volt, vagy pedig állt mögötte központi akarat.{42}

Ukrajnában magában néhány évvel később, 1949-ben amerikai szervezésben újabb próbálkozás történt a felkelés, vagy legalábbis valamiféle mozgalom beindítására. Érdekes adalék, hogy a CIA (és elődei, az OSS, illetve az SSU) magyar „tanácsadója”, Aradi Zsolt készítette elő az ukrán emigránsokkal a kapcsolatfelvételt, és dolgozta ki a taktikát.{43} Aradi a második világháború idején Milánóban, majd Rómában teljesített sajtóattaséi szolgálatot, azután a náciellenes római magyar emigráció tagja lett. 1944-ben szervezték be az amerikaiak az OSS-be, s a háborút követő években a CIA egyik legjobb európai ügynöke lett.{44} A CIA titkos programja azután 1953-ban kifutott, mivel a szovjet hatóságok általában gyorsan letartóztatták vagy lelőtték a repülőről ledobott ügynököket és diverzánsokat.

A következő nagyobb kapcsolódási pontot 1956 jelentette. Ekkor Kárpátalja lényegében ugródeszkául szolgált a magyar forradalom leverésére irányuló szovjet készülődéseknek, s egyúttal menekülőutat kínált a magyarországi kommunista diktatúra egyes képviselői számára is. Kádár János moszkvai „utazásakor” az oda- és visszaúton egyaránt átszállóállomást jelentett az ungvári repülőtér. Amikor 1956-ban kitört a magyar forradalom, elsősorban Kárpátalján indultak meg a szervezkedések.{45} Ez többnyire a magyar kisebbség köreiben volt jellemző, de a ruszin (ekkor már: „kárpátukrán”) lakosság is szimpátiáját fejezte ki. „Ideje lenne nálunk is rendet csinálni a magyarok példájára!” – fogalmazta meg a forradalom iránti csodálatát az ungvári postahivatal egyik kijevi születésű dolgozója. A KGB ebből az időszakból származó dokumentumaiban visszatérően rögzítették a hasonló megjegyzéseket. Sőt, a szovjet állambiztonság ügynökei azt is jelezték, hogy a helybeli magyarok és ukránok készek akár fegyverrel fellépni a szovjet hatalom ellen.{46} A nyugtalanság azonban magára Ukrajnára is átterjedt. „Ukrajna nyugati területein a kolhozok dolgozói abbahagyták a munkát. Az emberek só és szappan után kutatva rohanták meg a boltokat. Két nap alatt mindent szétkapkodtak.”{47} Bár a szovjetek éppen 1956 elejére állapították meg a nyugat-ukrajnai földalatti mozgalom utolsó maradványainak felszámolását, a helyzetet bonyolította, hogy Nyugat-Ukrajna területére nem is olyan régen térhettek vissza a száműzetésből hazaengedett vagy a Gulagról amnesztiával elbocsátott elítéltek nagyobb csoportjai. Ezek az emberek azonban egy megváltozott világba érkeztek haza, visszailleszkedésük nehézkes volt (amit a szovjet szervek igyekeztek még inkább megnehezíteni), s ebből következően nem lehettek képesek egy újabb mozgalom beindítására. A magyar ’56 azonban nélkülük is jelentős eszmei hatást gyakorolt Szovjet-Ukrajna lakosságára, jóllehet a közhangulatot inkább jellemezte a „csak háborút ne” békevágya, ami az 1939-től az 1950-es évekig tartó iszonyatos erőszak eredménye volt.{48}

A magyar 1956 ukrán nacionalista emigrációra gyakorolt hatásáról a következőt olvashatjuk: „A magyar események újabb lökést adtak a katonai szakemberek kiképzésének az európai ukrán emigráció körében (Németországban, Nagy-Britanniában, Franciaországban, Belgiumban, Hollandiában), hogy később részt vehessenek az ukrán területen folytatandó felszabadító harcokban, amennyiben új háború törne ki vagy forradalom kezdődne a Szovjetunióban. Ezenkívül az OUN és a NATO katonai-politikai szövetsége közötti, 1955-ig visszanyúló együttműködés is tovább erősödött.”{49}

A hidegháború rákövetkező évtizedei a magyar–ukrán kapcsolatokat illetően homályba vesznek, hiszen a szovjet éra testvérvárosi, illetve gazdasági kapcsolatait nem feltétlenül érezzük a tárgyhoz tartozónak. Nem tudjuk azt sem, hogy az ukrán ellenzék, illetve a nacionalista emigráció hogyan fogadta a kárpátaljai magyarok 1960-as és 1970-es években kibontakozó, sikeres polgárjogi (nyelvi-kulturális) küzdelmeit. A magyar–ukrán kapcsolatok újraszövődéséről tehát tulajdonképpen csak az 1989-es nagy közép-európai politikai földcsuszamlástól kezdve érdemes beszélni.

Így a rendszerváltoztatás idején nem az emigráns csoportok, hanem az új magyar kormány lépései alapozták meg a magyar–ukrán kapcsolatokat. Legalábbis egy időre. „A magyar kormány az első, amelyik tetteivel támogatja a független állam létrejöttét és megerősödését” – nyilatkozta 1991. december 3-án Anatolij Zlenko, Ukrajna külügyminisztere.{50}

Azt mondhatjuk, hogy a magyar fél nagy elánnal kezdett neki a kétoldalú kapcsolatok megújításának, őszintén próbált Kárpátalja sorsán javítani, s elszántan állt az ukrán függetlenség ügye mellé. Magyarország ebben az időszakban képes volt az egész kontinens sorsát befolyásolni, gondoljunk csak a vasfüggöny lebontására és az NDK ebből következő bukására, azután a Varsói Szerződés és a KGST felszámolására (mindkettőt Magyarország kezdeményezte, és mindkettőről Budapesten írták alá az egyezményt), a horvát függetlenségi háborúhoz nyújtott segítségre (fegyverszállítások), később Szlovákia független államként való elismerésére. Ebbe a sorba illeszkedett az ukrán szuverenitás diplomáciai, politikai támogatása is.

Mindezt azonban még megelőzték az 1989-es annus mirabilis eseményei. Ma már alig emlékszünk rá, hogy 1989 áprilisában Grósz Károly magyar pártfőtitkár Kárpátaljára utazott villámlátogatásra. Találkozott a megyei párt- és tanácsi vezetőkkel, az ungvári egyetem magyar tanszékének vezetőjével, s néhány magyarlakta járás pártaktivistáival. A Népszabadság beszámolója szerint: „Grósz Károly és kísérete, illetve a szovjet tárgyalóküldöttség a megyeszékhelyről vidéki látogatásra indult. Ennek híre az útközben levő falvakban futótűzként terjedt el, és mindenütt a lakosság élő sorfala övezte a vendégek útját.”{51}

Beregszászon mondott beszédében Grósz kiemelte: „Kárpátalja, az önök, az itt élő nemzetiségek hazája, nekünk, magyaroknak is drága. A magyar történelem nagyszerű időszakai fűződnek hozzá. Kétségtelen, hogy évtizedeken keresztül hallgatás, indokolatlan szemérmesség vette körül a kárpátaljai magyarság sorsát. Ma örömmel tapasztaljuk, hogy az itteni magyarok a Szovjetunió egyenjogú állampolgáraiként élnek, becsülettel dolgoznak, s meg vagyunk róla győződve: megtalálják boldogulásukat, ők is jól kamatoztatják tudásukat és szülőföldjük gazdagságát. Az is konkrét bizonyíték erre, hogy az elmúlt időszakban jelentősen bővültek a kulturális kapcsolódási lehetőségek, a nemzeti arculat megőrzésének anyagi és szervezeti feltételei. […] A szomszédos népek értik szándékainkat, azok viszonzásra találnak a Szovjetunió és Csehszlovákia, Jugoszlávia és Ausztria vezetésében egyaránt.”{52} Nos, az utóbbi mondatból nem véletlenül hiányzott Románia. Grósz feledtetni akarta előző évi kínos aradi kudarcát, amikor Nicolae Ceaușescu politikai mattot adott felkészületlen és tehetetlen magyar partnerének. Anatolij Merkulov, az Ukrán Kommunista Párt Központi Bizottsága Külkapcsolatok Osztálya vezetőjének feljegyzése szerint a magyar pártvezető megérkezésekor Ungváron informális megbeszélést folytatott ukrán vendéglátóival, melynek során elmondta: látogatásának célja az, hogy bebizonyítsa a magyar közvélemény előtt, lehetséges a kisebbségi kérdés megoldása a szocializmus keretei között.{53}

Grósz több mindenben tévedett. Agyondicsérte a szovjet nemzetiségi politikát, miközben ekkor már parázslott a Kaukázus az örmény–azeri konfliktustól, amelyet a KGB is szított. Magasztalta a csehszlovák nemzetiségi politikát, amit viszont az ottani magyarok nem egészen nem így éltek meg. Jugoszlávia nemsokára szétesett, az ausztriai magyarság pedig a teljes beolvadás felé tántorgott. Mi lett azonban Ukrajnával?

Kevesen tudják, hogy az 1977. évi szovjet alkotmány 9. fejezetének 80. cikkelye szerint a szövetségi köztársaságoknak joguk volt kapcsolatot létesíteni más államokkal, szerződéseket kötni velük, diplomáciai és konzuli képviselőket cserélni, valamint részt venni a nemzetközi szervezetek tevékenységében. (Megjegyzendő, hogy még évtizedekkel korábban, egy trükkel a Szovjetunió az ENSZ alapításakor a saját tagállamát, Ukrajnát is bevitte, külön szavazati joggal.) Persze a ’77-es szovjet alkotmány adta lehetőség a látszat volt, és ilyesmivel komolyan nem próbálkoztak a tagköztársaságok.

Éppen ezért nyugodtan tekinthetjük történelmi eseménynek azt, hogy 1989 októberében először járt Magyarországon az Ukrán Szövetségi Szocialista Köztársaság hivatalos küldöttsége. Az ukrán kulturális minisztérium delegációját Jurij Olekszandrovics Olenko vezette. És most adjuk át a szót egy ukrán diplomatának: „Az ukrán tisztviselőket úgy fogadták, mint egy független állam képviselőit. Teljes körű tárgyalásokat folytattak velük, aminek eredményeként a történelemben először aláírták az ukrán–magyar együttműködésről szóló megállapodást a kultúra területén. Ez volt az első kétoldalú nemzetközi dokumentum az újkori történelemben, melyet Ukrajna Moszkva jóváhagyása nélkül írt alá.”{54} Ez a magyar fél részéről az ukrán függetlenség de facto elismerésével volt egyenértékű.

{1} Index 2022.

{2}  Origo 2019.

{3}  Hirado.hu 2016.

{4}  A közel 13 ezer km2 nagyságú régió a történeti Magyarország négy vármegyéjét (Ung, Bereg, Máramaros és Ugocsa) foglalta magába. Az elmúlt bő száz év során számos elnevezés alakult ki, s elmondható, hogy szinte mindegyik mögött egyfajta politikai koncepció rejtőzött. A teljesség igénye nélkül: Ruténföld, Ruszka Krajna (Oroszvidék), Ugorszkaja-Rusz (Magyar-Oroszföld), Zakarpatszkaja Rusz (Kárpátontúli Oroszföld), Podkarpatszkaja Rusz (Kárpátaljai Oroszföld), Zakarpatszkaja Ukraina (Kárpátontúli Ukrajna), Zakarpattya (Kárpátontúl). Lásd Kolontári 2009.

{5}  Mayer 1977, 111–112.

{6}  Lásd: Gulya 1968. Gulya erősen pártos, marxista szemléletű írása fontos adatokat is tartalmaz.

{7}  Braun 2017.

{8}  Bővebben lásd Matiash 2018.

{9}  Albrecht és Vilmos életére nézve lásd: Snyder 2015.

{10}  Kozma 2014, 319.

{11}  Az egészen Munkácsig előrenyomuló ukrán fegyveresek csupán néhány napig tartózkodtak a kárpátaljai térségben, ráadásul a nem túl erős cseh és a jóval erősebb román erők sem voltak képesek összezárni, ezért Károlyiék meg tudták tartani Munkács és Beregszász környékét, illetve a Máramaros északi részét, ami megteremtette az autonóm térség kialakításának lehetőségét. Hatos 2018, 298.

{12}  Törvény a ruthének nemzeti autonómiájáról. Népszava, 1918. december 25. Idézi: Gyulai–Demkó 2020.

{13}  Néptörvény a ruszin nemzet autonómiájáról. Pesti Hírlap, 1918. december 25. Idézi: Gyulai–Demkó 2020.

{14}  Szakál [é. n.].

{15}  Fedinec 2002, 418.

{16}  Halász 2019, 157–158.

{17}  Zamoyski 1981, 18.

{18}  Máthé–Horváth 2021, 82.

{19}  Korábban az Osztrák–Magyar Monarchia fennhatósága alatt álló Galíciát hívták „Ukrán Piemontnak”, lásd: Fedinec et al. 2021, 279.

{20}  A szlovák függetlenség kikiáltása után az ukrán nacionalisták megpróbálták német védelem alá helyezni „Kárpát Ukrajnát”, ám a Wilhelmstrasséról számukra elkeserítő hírek érkeztek, ugyanis a németek felszólították őket, hogy ne álljanak ellen a magyar beavatkozásnak.

{21}  A Volosin-rezsim jellegzetességeit tárgyalja: Stenge 2020.

{22}  Fedinec–Vehes 2010, 107.

{23}  Pastor 2006, 211.

{24}  Uo. 214.

{25}  Fedinec et al. 2021, 367.

{26}  Az ortodox pópákat említi Macartney is (2006, 477).

{27}  Fedinec 2015, 125.

{28}  Macartney 2006, 477.

{29}  A kérdést megemlíti: Botos 2018.

{30}  Lásd: Botlik 1997, 44.

{31}  Himka 2021, 36–39.

{32}  Burds 1997, 92.

{33}  Lajos 2018.

{34}  Pölhe 2015, 80.

{35}  Tájékoztatás az OUN központi vezetőségének tagja, M. D. Sztyepanyak vallomásai alapján 1944. augusztus 30-tól, az OUN–UPA kapcsolatairól a magyarokkal. A dokumentumot közli Pölhe 2015, 81. Az ukrán és magyar katonai erők kapcsolatairól bővebben lásd Pahirja 2011, 496–508.

{36}  A dokumentumot idézi Ravasz [é. n.].

{37}  Uo.

{38}  Idézi Váradi 2019, 45.

{39}  A Zakarpatszka-Ukrajnai Népbizottságok első kongresszusának kiáltványa Zakarpatszka-Ukrajna Szovjet Ukrajnával való egyesítéséről. In Botlik–Dupka 1991, 151.

{40}  Lásd részletesen: Marples 2007.

{41}  Burds 1997, 104–111.

{42}  Lásd részletesen: Botlik 2019.

{43}  Aradi nélkülözhetetlen szerepet játszott az ukránokkal való amerikai hírszerzési kapcsolatok kialakításában; 1946 októberében megírta Az ukrán nacionalista mozgalom című könyvet az SSU számára, illetve a Vatikánban lévő ukrán egyházi tisztviselőkkel való kapcsolatait felhasználva találkozott az emigráns vezetőkkel Németországban. Ruffner [é. n.].

{44}  Bare 2014.

{45}  Dupka–Horváth 1993; Galambos 2012.

{46}  Pahirya 2022, 107.

{47}  Idézi: uo. 109.

{48}  Uo. 158.

{49}  Uo. 124.

{50}  Jeszenszky Géza jelentése a kormánynak az ukrajnai látogatásáról, 1991. augusztus 12. In Sáringer 2018, 316. (Kiemelés – M. Á.)

{51}  Népszabadság, 1989. április 4., 2.

{52}  Népszabadság, 1989. április 5., 3.

{53}  Seres [é. n.].

{54}  Tkacs [é. n.].